Tato mini e-kniha je též závěrečnou kapitolou autorovy vydané tištěné knihy S KAPKOU U NOSU, kde je humornou formou uvedeno více než šedesát příběhů ze sportovního prostředí. Další ukázky z dosavadní autorovy tvorby jsou uvedeny v závěru této e-knihy.

Knihu S KAPKOU U NOSU lze zakoupit na https://bookla.cz/eshop/produkt/s-kapkou-u-nosu

Nejdelší nakonec aneb 1000 mil podle přísloví

Ono se tedy říká „nejlepší nakonec“ a nejdelší neznamená vždy nejlepší, ale v případě tohoto závodu asi ano. A tak nějak jsem se inspiroval tím rčením, že jsem se v tomto článku rozhodl použít těch lidových rčení či přísloví více. Vždyť vycházejí ze životních zkušeností a uvidíte, kolik se jich sem vejde.

„Jen ten, kdo se odváží jít dál než ostatní, se dozví, jak daleko může doopravdy jít.“

Když jsem před třemi lety zvládl závod na 1000 km a stal se tak světovým rekordmanem mezi šedesátníky, řekl jsem si, že tohle je maximum, co jsem ve svém sportovním životě mohl dokázat a o nic podobného už se nikdy pokoušet nebudu. Následně pak jsem byl za tento výkon uveden do Síně slávy sportovců Středočeského kraje, a tohle ocenění jsem označil jako důstojné ukončení mé téměř padesátileté sportovní kariéry. Ne, že bych chtěl přestat závodit úplně, ale nadále už bez motivace k honění se za rekordy, jen tak pro účast, protože mě to baví a protože jsem rád mezi tou celosvětovou partou úžasných lidí. Že tím naplňuji olympijskou myšlenku „Není důležité zvítězit, ale zúčastnit se“, opravdu není důležité, stačí, když vítězím sám nad sebou…

A hned tady máme přímo mezinárodní přísloví „Nikdy neříkej nikdy!“. Ten záměr mi totiž vydržel jen dva roky. Postoupil jsem do vyšší věkové kategorie, ještě stále jsem se udržel na nohou, a tak jsem začal uvažovat, že bych ještě mohl jeden světový rekord přidat. Konkrétně v desetidenním závodě, protože tam až dosud nad 65 let nebyl žádný výkon evidovaný. A 10 dní skončí vždy za 10 dní, kdežto 1000 km bych podruhé taky nemusel dokončit vůbec. Na výběr jsem měl New York nebo Jižní Afriku, nikde blíž se takový závod v posledních letech nekonal, v obou případech by to znamenalo letět tam letadlem, což by ale také znamenalo nemít s sebou dostatek věcí, „Méně je někdy více“ by tady rozhodně neplatilo.

Než jsem se však stačil rozhodnout, přišel mi e-mail od řeckého pořadatele, že kromě tradičních závodů od 24 hodin do 6 dní hodlá v příštím roce v rámci 15. ročníku ultramaratónského festivalu vypsat i tratě 5000, 4000, 3000, 2000 a 1000 km, v tom samozřejmě i 1000 mil, zda bych tedy neměl zájem se zúčastnit. Jenže tyhle tratě mají časové limity pro běžce, a to já jako chodec nejsem v žádném případě schopen stihnout. Tak jsem se jen tak cvičně dotázal („Za optání nic nedáš“), zda bych se mohl přihlásit na 2000 km, kde byl limit 25 dní, s tím, že bych ale šel jen 1000 km, případně i 1000 mil, kdybych to vydržel a stíhal. A hlavně, zda by mi takové výkony byly oficiálně uznány i když nedokončím celý závod na 2000 km, protože na ty by mi 25 dní nestačilo.

Jak se ukázalo, stejnou myšlenku měla i německá běžkyně Edda Bauer a Španěl Ricardo Vidan. Odpověď pořadatele byla kladná, a když jsem se pak o té možnosti při jedné rodinné grilovačce zmínil, prohlásil můj syn Michal, že jestli do toho půjdu, zaplatí mi startovné, což se ukázalo být velmi významným faktorem pro mé další rozhodování. Mimochodem, to startovné bylo více než 1000 Euro. Další sponzory jsem pak už ani nesháněl. Podstatné bylo i to, že se do Athén dá jet autem, takže nebudu mít problém s nedostatkem potřebných věcí.

Start závodu byl pro všechny discipliny stanoven na 16. ledna, jenže pak přišla Edda s návrhem, zda by pro nás tři ten termín nešel posunout, běžci na 5000 km mají k dispozici 60 dní, tak těch našich 25 lze zařadit kdykoliv během jejich závodu. I tady nám pořadatel vyšel vstříc a po krátké vzájemné korespondenci jsme se shodli na startu 2. února v 15 hodin.

Nevím, zda to byl omyl nebo záměr, ale pořadatel nám nakonec místo 25 dní poskytl časový limit 30 dní, takže jsem se začal zabývat i myšlenkou, že by se za tu dobu dalo zvládnout i celých 2000 km. Ta myšlenka mě držela ještě tak desátý den závodu, ale pak jsem si řekl, že „Lepší vrabec v hrsti nežli holub na střeše“, a soustředil jsem se už jen na to, abych zvládl v co největší pohodě 1000 km a pak těch tisíc mil, těch tisíc mil…

Takže jsem začal s přípravou. Ta spočívala především v nahrávání nových věcí k poslechu, protože mám-li chodit téměř celý měsíc prakticky o samotě, nemůžu poslouchat dokolečka jen to, co už mám za těch pár let závodění chronicky oposlouchané. Abych u toho nahrávání nemusel sedět, vyřešil jsem to tak, že jsem si na PC pustil internetové rádio, k tomu program pro záznam zvuku a vždycky zhruba po hodině jsem to stopnul a znovu spustil bez ohledu na začátek či konec písničky. Prostě jako bych si pak při závodu pustil rádio. Za několik víkendů jsem si tak připravil asi 200 hodin k poslechu. Měl jsem doma už pár let jeden MP3 přehrávač s kapacitou 16 GB, který jsem ovšem nepoužíval, protože měl zbytečně složité ovládání a neměl žádný úchyt, ale teď by se mi ta jeho kapacita mohla hodit. Těch 200 hodin se do něj ani nevešlo a od poloviny dále už mi nešlo nic spustit, ale nevadí, aspoň něco nového mít budu. Zbytek nahrávek jsem pak rozdělil na SD karty, na ty mám dokonce 3 přehrávače, ale ty musím 8 hodin nabíjet a pak hrají jen necelé 2 hodiny, což je při závodu trochu nepraktické. Ale „Lepší něco než nic“. No a obsah svých dvou hlavních přehrávačů, které vydrží hrát až 16 hodin, jsem jen mírně pozměnil („Změna je život“), dokonce jsem si tam nahrál i namluvenou detektivku, kterou jsem si pak o jedné athénské noci při chůzi poslechl. Bohužel nevím, jak to dopadlo, ne že bych u toho usnul, ale ona ta nahrávka po prvních třech kapitolách skončila. Byla to jen ukázka. „V nejlepším přestat“? No takhle tedy ne…

Sportovní přípravu jsem příliš neměnil, já už se řadu let spíše jen tak udržuji a s tréninkem to nijak nepřeháním, přísloví „Těžko na cvičišti, lehko na bojišti“ pro mě neplatí, protože já mám díky těm vzdálenostem na bojišti vždycky těžko, tak proč si dělat těžko ještě na cvičišti, že? Věnuji se už naplno trenérské činnosti a téměř každé odpoledne se aspoň trochu projdu se svými mladými svěřenci. K tomu jsem zařadil občasné ranní procházky doma na trenažéru a o víkendech nějakou tu desítku nebo dvacítku. A po večeři jedenáctku nebo dvanáctku, raději rovnou dvě. To mi musí stačit. Vždyť vlastně chodec trénuje, kdykoliv někam jde, třeba i do trafiky nebo v noci na záchod…

Rčení „Co není v hlavě, musí být v nohách“, pro mě ovšem platí stoprocentně, protože já pořád někde něco zapomínám, pro něco se vracím, a tím vlastně taky nachodím dost kilometrů navíc. Při těch dlouhých závodech ale tohle přísloví platí taky naopak. Ne nadarmo se říká, že ultravytrvalecké závody se chodí víc hlavou než nohama. „Co nejde silou, jde rozumem“. Nepodceňovat závod ani soupeře, správně odhadnout svoje možnosti a hlavně poslouchat své tělo, když signalizuje, že něco není dobře. Zde platí dvojnásob, že „Trpělivost růže přináší“.

Součástí přípravy byly i nákupy zásob a výbavy. Spousty jídla a pití. Byl jsem v Athénách už třikrát a věděl jsem, že s občerstvením to tam je bídné, spoléhat na to, co nám tam dají, naprosto nelze. Na poslední chvíli se mi ještě podařilo nakoupit 10 párů ponožek značky Moira a dokonce jsem na ně uhádal i nějakou tu slevu. Stejně jako před třemi lety mě vybavil několika potravinovými doplňky kosmonoský lékárník pan Masarčík. Přestože jsem si tentokrát většinu zásob piva nakoupil sám, obvyklou dávku tekuté podpory od pivovaru Holba jsem nakonec také dostal. Ještě musím zmínit energetické gely, já je normálně moc nepoužívám, ale na takhle dlouhý závod jsem si jich několik zakoupil v cykloprodejně u Polnických, tam mají nejlepší…

Tak, ještě s autem na garančku a můžu jet. A hlavně při nakládání nic nezapomenout. Bylo toho opravdu plné auto, vezl jsem např. i sušák na prádlo, umyvadlo, kobereček pod nohy při přezouvání a hlavně topení, protože jsem věděl, že v šatnách bude zima. Myslel jsem si, že jsem připraven opravdu na všechno. Blízká budoucnost ukázala, že jsem si to jen myslel… Cestu tam i zpět jsem naplánoval na 3 dny a ještě jeden volný den navíc na místě, abych nebyl před startem ani před zpáteční cestou zbytečně moc utahaný.

Vždycky, když jedu do Athén, mi zamrzne navigace, tentokrát nečekala až před Nymburk jako před třemi roky a chcípla hned v Boleslavi. „Opakovaný vtip přestává být vtipem.“ Na rozdíl od té předchozí se tahle ale naštěstí po restartu zase vzchopila. Jenže problém pak nastal jinde, druhý den ráno jsem zjistil, že mi nefunguje autolednička, chyba byla zjevně v konektoru napájení, tak jsem si ho pak na jednom odpočívadle v Srbsku chtěl opravit, vozím v autě pro všechny případy ještě jako pozůstatek mé servisní počítačové činnosti takovou malou sadu kovových šroubováčků. Vybral jsem si tedy ten vhodný a odložil si ho do druhé napájecí zdířky autozapalovače. Dál už jsem pak nic opravovat nemusel, protože došlo ke zkratu, shořela pojistka a bez příručky jsem nevěděl, která to je. Žádná velká tragédie to ovšem nebyla, protože lednička přes noc řádně prochladla sama a nic rychle podléhajícího zkáze jsem tam neměl, aby to pak přes den zase nevydrželo. No a navigace vydrží bez dobíjení skoro hodinu a potřebuji ji vlastně jen na dojetí k hotelu, tam si ji pak můžu napájet celý večer. A sebe taky…

První den jsem zvolil za místo odpočinku soukromý penzión v maďarském Kécskemét, trošku jsem to tam potmě nemohl najít ani s navigací, musel jsem nakonec majiteli zavolat a ukázalo se, že stojím o pouhých 20 m vedle. Nemělo to venku žádnou ceduli a čísla popisná jsem potmě nepřečetl. Pokojík byl sice příjemný stejně jako postarší pan domácí, nicméně jsem měl pocit, že jsem vlezl někomu do bytu, tak jsem si řekl, že cestou zpět to zkusím vynechat, pokud budu v tomto místě ještě schopen další jízdy. Ráno jsem musel škrábat, stařík mi s tím ochotně pomáhal a hned po odjezdu, ještě než jsem najel na dálnici, jsem dostal pěknou ránu do okna kusem ledu ze střechy protijedoucího náklaďáku, přední sklo sice vydrželo, ale stopa po nárazu tam je. No, to mi ten výlet mohl skončit brzy…

Druhý den cesty kromě příhody s autozapalovačem stojí za zmínku ještě jedna. Asi uprostřed Srbska mě v levém pruhu předjíždělo auto, řidič na mne blikal a troubil a ukazoval směrem k zadní části mého auta. Předjel mě, mírně vybrzdil a zastavil na krajnici. Tak jsem mu pokynul na pozdrav a uháněl rychle pryč, protože tuhle fintu znám, brácha takhle přišel o notebook a tašku s doklady a penězi. Oni vás vylákají z auta ven dozadu a druhý zatím z auta něco sebere. I když nevím, co vhodného by si zrovna v mém autě tak narychlo vybrali. Auto mě dále nepronásledovalo, tak jsem na dalším parkovišti zastavil a své vozidlo obešel, „Jistota je jistota“. Nic mu nebylo. Mimochodem, parkoviště v Srbsku je „odmořiště“, podobně v Makedonii „odmor“. Asi protože je cesta úmorná …

Jinak nuda na téměř prázdné dálnici. Na všech svých cestách se bavím tím, že se snažím postřehnout okamžik, kdy na tachometru budu mít čtyři jedničky, dvojky, atd. Mám s tímhle autem najeto už skoro 300 tisíc km, ale málokdy se mi povede zachytit souvisle celou řadu až do devítek. Tentokrát se mi to povedlo hned třikrát za sebou, prošvihl jsem až čtyřky někde u Budapešti na cestě zpátky. Taky se bavím sledováním poznávacích značek aut před sebou. A že už jsem viděl věci! BLB, PRD, KAFE, KÜN-.., apod. Tentokrát mne obzvlášť zaujala v Maďarsku značka s písmeny PYJ. Kdopak asi seděl za volantem? A taky jsem si všiml, že u města Tatabányia mají na skále většího ptáka než je Mattoni.

Druhý nocleh jsem měl v hotelu ve Vranje, kde jsem spal i při mé minulé cestě. Byl jsem zřejmě sám na hotelu, protože snídani pak paní recepční připravovala jen kvůli mně, nic dopředu připraveného neměla. Zato se po chvíli na ranní kávičku dostavilo pár místních dělníků a bez ohledů na moji omeletu si všichni ke kávičce dali cigaretku. No a když jsem se jen tak otázal, zda musím oznámit změnu rezervace na zpáteční cestě, pokud bych přijel o nějaký ten den dříve nebo později, paní recepční mi řekla, že to není nutné, protože žádné jiné rezervace stejně nemají. Venku bylo mínus 4, musel jsem opět škrábat okna a nešlo mi automatické rozsvícení světel, domníval jsem se, že je to v souvislosti s vypálenou pojistkou zapalovače, ale po další zastávce už to zase fungovalo samo od sebe.

Na dálnici jsem pak najel až po cca 30 km těsně před hranicí s Makedonií, stejně jako všechny ostatní hraniční kontroly na cestě tam proběhla i tato rychle a bez problémů a já se za pěkného počasí mohl kochat makedonskou přírodou. Kromě horských velikánů mě zaujala i odbočka na vesnice či města Negerci a Prdejci, no a pak už jen před řeckou hranicí natankovat plnou, nafta je v Makedonii široko daleko nejlevnější.

Na začátku Řecka jsem udělal stejnou chybu jako před 3 lety, on ten nájezd na dálnici není označen jako Athény, ale jako Lamia, takže jsem místo na Athény pokračoval rovně na Thesaloniki, což znamenalo se po cca 10 km otočit. Příště už to určitě neudělám. Nejen proto, že „Chybami se člověk učí“, ale hlavně proto, že už tam víckrát autem nepojedu. („Nikdy neříkej nikdy…“). Pak už je to jedna dálnice až do Athén, místy lemována horami či mořem, a plynulá cesta byla přerušována jen mýtnými branami.

Pokud jsem si až dosud nemohl stěžovat na hustotu provozu, tak těch posledních 20 km přes Athény jsem si to užil naplno. Místy až 6 pruhů v jednom směru, všechny plné aut a ještě po všech bílých čarách mezi pruhy plno zdivočelých motorek. Do toho se ještě setmělo, takže snížená viditelnost, a já musel použít brýle, které normálně nenosím. Naštěstí jsem netrefil žádnou motorku, zato jsem trefil od začátku ten správný pruh a dojel po něm až k místu konání závodu. Hlavní vjezd do areálu byl sice označen jako jednosměrka proti, ale to už mě nezastavilo, nebudu to přece někudy objíždět, když nikde nikdo není a je tma…

Zaparkoval jsem tedy v areálu, který byl dějištěm Olympijských her 2004, a hned jsem se začal vítat se známými závodníky a pořadateli. Tedy pořadatelem, neboť tam byl jen jeden, ale zato aspoň ten hlavní. Oni pořadatelé vlastně byli celkem jenom tři („Kdo šetří, má za tři.“) a střídali se přes den, někdy se na pár chvil zdrželi i ve dvojici. V noci tam ovšem nikdo z nich nebyl, to fungovala jen služba u počítačů. Tam jsem očekával svoji známou z mých předchozích účastí, příjemnou dívku Emi, ale ta zrovna po dobu mého pochodování měla službu doma u syna, takže jsme se potkali jen na facebooku.

Centrem závodu byla bývalá olympijská basketbalová hala, ze které byla ovšem odstraněna původní palubovka, takže zůstal jen betonový povrch s nějakou zbroušenou nivelačkou, od které byla všude kvanta jemného bílého prachu. Zjevně se tam od olympiády ještě neuklízelo. A ve všech prostorách i v zázemí navíc zima a průvan. To nevypadalo dobře…

Ze všeho nejdřív jsem tedy požádal o přidělení šatny, abych si tam mohl donést a zapnout topné těleso, na stěhování ostatních věcí mám zítra celý den. Měl jsem na výběr dvě možnosti, ta první byla velká kachlíkovaná místnost i se sprchami, ovšem pouze se studenou vodou, tam byla zima už od pohledu, to bych nikdy nevytopil, takže jsem zvolil tu menší, asi tak 7x4 metry, ze které jsem si ale musel nejprve vyklidit zbytky stavební sutě. Měla sice jen holou betonovou podlahu, ale to mi přece nevadí, na spaní budu mít pod sebe dost vrstev a pro přezouvání a mazání nohou jsem si dovezl ten malý kobereček. Zato tam byly dva velké stoly, a ty se mi budou hodit. To jsem ještě netušil, jak moc.

Donesl jsem z auta přímotop a prodlužovačku a začal se shánět po něčem k jídlu. Na občerstvovačce nebylo nic než pár sušenek, a když už jsem si chtěl z auta vylovit něco vlastního, přišel šéf a řekl, ať jdu s ním do jeho kuchyňky, že mi večeři dá. Načež mi nakydal na plastový talíř nějakou studenou hmotu nažloutlé barvy, kterou jsem do sebe ze slušnosti nacpal („Darovanému koni na zuby nekoukej“), ale co to bylo, se mi nepodařilo identifikovat. Možná kukuřičná kaše, protože tu jsem ještě nikdy nejedl. „Všechno je jednou poprvé“.

Pak jsem si sbalil do batohu nikoliv „svých pět švestek“, ale své dvě Holby Šerák, věci na spaní, a odjel jsem tramvají naposledy se vyspat v pořádné posteli do hotýlku u konečné stanice. Musel jsem jet načerno, protože automat na jízdenky v té naší stanici u závodiště byl vymlácený, už když jsem tady byl před třemi roky. Byl jsem po té cestě a asi i po té záhadné večeři nějak unavený, že jsem ani druhou Holbu neotevřel a šel jsem spát. On taky tady byl čas o hodinu vyšší než u nás.

Ráno jsem v klidu posnídal a přesunul se opět tramvají na závodiště. Tentokrát jsem si jízdenku měl kde koupit. Ještě než jsem začal stěhovat věci z auta, prošel jsem si závodní okruh. A to byl první šok. Dvěstě metrů špinavou a chladnou halou, s tím jsem ještě počítal, ale že celých 400 m od východu z té haly až na otočku bude do kopce, to mě fakt zaskočilo. „Kdybysem to byl bejval věděl, tak bysem sem nechodil.“ Tohle sice není žádné moudré přísloví, ale zlidovělá hláška z jednoho populárního filmu našeho mládí – Knoflíková válka. Na vrcholu stoupání otočka s druhým snímačem čipů a jde se dolů, což pro chodce může někdy být ještě horší než nahoru. Běžcům to tolik nevadí a polský kamarád Pawel Žuk, se kterým jsem ten zkušební okruh absolvoval, mi řekl, že ten kopec je sice trochu problém, ale mnohem větší problém je tady téměř neustálý silný a většinou i studený vítr. A byl…

Druhý šok mě čekal po příchodu do šatny. Uvnitř byla snad ještě větší zima než včera, a to tam od večera topím! Řekl jsem si „Hlavu vzhůru“, což jsem i učinil, a tím jsem současně zjistil, že ta šatna měla odebrané stropní podhledy, nad spoustou trubek a rour byla už jen plechová střecha. Kromě toho tam neskutečně táhlo pod železnými dveřmi a jak se později ukázalo, i pod tou střechou. Usoudil jsem, že to snad chce ještě trochu času, tak jsem začal postupně stěhovat věci z auta, měl jsem to těmi chodbami k autu přes 150 metrů. Půjčil jsem si na to sice od pořadatele klasický nákupní vozík, ale stejně jsem šel asi dvacetkrát. Tolik jsem toho měl a přece bylo něčeho nakonec málo…

V rámci možností jsem se tedy zabydlel, sehnal jsem kus laťky a hadr na podlahu, abych aspoň trochu utěsnil tu škvíru pode dveřmi („Lepší něco než nic“) a šel se ven do studeného větru ohřát. Pak jsem sedl na tramvaj a dojel do města na oběd do mé oblíbené restaurace Smile v očekávání, že tam zase bude ta majitelka s dcerou, se kterými jsem se tu v minulosti seznámil. V dívce, která mě obsluhovala, jsem dceru nepoznal, a když nepoznala ani ona mě, usoudil jsem, že to fakt není ona. Tamta byla menší a tenčí, pokud si pamatuji… Po chvíli se objevila matka, tu jsem poznal hned, ale prošla jen na okamžik a nehlásila se ke mně, tak jsem se raději věnoval svému talíři. A porce to byla obrovská, ani jsem pak už nemusel večeřet.

Dokud svítilo sluníčko, bylo venku docela přijatelně, takže jsem se prošel i kus podle pobřeží, zato po setmění už to bylo zase na zimní bundu a na kulicha. Večer jsem se svými soupeři, ke kterým ještě na poslední chvíli přibyl Američan Bill Heldenbrand, poseděl v té ledové hale. Zní to neuvěřitelně, ale ve svých 65 letech jsem byl z naší čtveřice nejmladší. Sice jsme si hezky popovídali, ale já jsem část konverzace absolvoval vstoje, protože sedět dlouho na té studené židli znamenalo riziko nastydnutí. Jak se pak ukázalo v následujících dnech, vstal jsem z té židle už pozdě, problémy s častým močením mě provázely celý závod.

Chtěl jsem ten poslední večer před závodem jít spát co nejpozději, abych ráno vstával co nejdéle, předpokládal jsem, že další noc nebudu spát vůbec, ale v šatně stále ještě do pokojové teploty chybělo nejméně deset stupňů, takže se nedalo dělat nic jiného než vlézt do pelechu. Dvě karimatky, dvoje matrace, dvě deky pod a dva spacáky navrch, konečně jsem se zahřál. Jenže za chvíli mě probudila ledová hlava. Moje. Přímo do mého spacího koutu foukal od stropu chladný vzduch. Vyřešil jsem to kulichem, řekl jsem si, že „Ráno moudřejší večera“ a doufal, že to je jen dnes, když venku je takový vichr. Nebylo. Ten vichr ovšem byl na denním pořádku a já první týden závodu musel spát v kulichu pravidelně. Inu, „Jak si kdo ustele, tak si lehne“.

Ale zpátky na start. Tedy vlastně ještě před start. Nastal další problém. Nejbližší průchod do haly byl sice od mé šatny vzdálen jen něco přes 10 metrů, jenže v tom místě byla u okruhu postavena buňka s obsluhou počítačů a pro závodníky byl tento vchod uzavřen, bylo to příliš blízko snímače čipů. Musel jsem tedy používat jiný vchod, ale ten byl vzdálen asi 70 metrů, což znamenalo přesunout si část občerstvení a oblečení do té zaprášené haly, každá cesta do šatny by pro mě představovala 140 metrů navíc. Měl jsem pro tuto variantu připraveno několik uzavíratelných kelímků od kilových jogurtů, takže potraviny byly před prachem poměrně v bezpečí, zato když jsem se poprvé zkusil v hale přezout, měl jsem ruce jak mlynář od mouky. A místo čistých ponožek jsem si vlastně vzal ještě špinavější…

Takže napříště raději těch 140 m navíc, závod bude dlouhý a o nohy musím pečovat hned od začátku, lepší každý den obětovat pár desítek minut a pár stovek metrů než pak pajdat stovky kilometrů na rozbitých chodidlech. Což se potvrdilo jako správné rozhodnutí, první puchýře se objevily až po polovině závodu. A byly to jen ty na prstech, které sice taky trochu bolí, ale dokážu si je ošetřit a ulevit pak nohám několika hodinami chůze v botách bez špiček. Mám pro tento případ upravené jedny starší. O to větší pozornost jsem pak věnoval patám, a ty se mi podařilo udržet bez puchýřů až do konce závodu. Velký strach jsem měl ze stříhání nehtů, ke kterému nutně za tak dlouhou dobu muselo dojít, ale k žádnému krveprolití přitom nedošlo.

Chodidla bychom tedy měli. Zbytek nohou byl celkem v pohodě, pravé koleno jsem preventivně tejpoval od začátku a stejně jako před třemi lety bolesti kloubů polevily, když jsem po pár stech kilometrech shodil nějaké to kilo. A „vo vo vo tom to je“! Měl jsem nahrané i CD s koktavými historkami Milana Pitkina… Ještě mě tedy také koncem závodu trochu popotahovala pravá holeň, ale i tady pomohla tejpovací páska, vůbec jsem tentokrát nepoužil kapsicínové náplasti, kterých jsem si nakoupil zásobu („Jistota je jistota“).

Horší to bylo se zády. Mně by vyhovovalo, kdybych si mohl zhruba každých 10 km aspoň na 5 až 10 minut sednout nebo aspoň na chvilku lehnout, abych bolavým zádům ulevil. Tím bych téměř nic neztratil, protože bych pak mohl zase chodit o něco rychleji. Jenže tady to nešlo. Venku nebylo kde, všude jen holá asfaltová či betonová plocha a většinou i chladný vítr, v hale se moc dlouho sedět nedalo, židle byly ledové, i když jsem si pod sebe dal ručník, a když už jsem se vypravil ty metry navíc do šatny, musel jsem se zouvat a svléknout si alespoň svrchní vrstvu, protože takhle zaprášený bych na své lůžko opravdu nelehal. Za této situace jsem velmi ocenil novinku, kterou jsem si přivezl a díky které jsem možná vůbec byl schopen závod absolvovat – vyhřívací turmalínový bederní pás. Kromě toho, že mi stahoval záda, také opravdu zahříval. A to jsem si ho dával přes triko, na holou kůži jsem se neodvážil.

Postupně jsem si do šatny na botách a na kalhotách nanosil kvanta bílého prachu, čímž se dostávám k dalšímu přísloví „Čistota půl zdraví“. Tak tady jsem fungoval na tu druhou polovinu. Nejbližší teplou vodu jsem měl cca 150 metrů a jít pak ze sprchy těmi studenými chodbami v ledovém průvanu a lehnout si do chladné postele v nevytopené šatně, to by bylo při mé otužilosti o zápal plic. WC s umyvadlem jsem měl sice v sousední místnosti, ale i to byla jen ledová místnost s ledovou vodou. A to ještě Athény mají tu specialitu, že použité papíry se odhazují do koše, nikoliv do mísy, údajně proto, že je tam všude příliš úzké potrubí, které se rádo ucpává. Zřejmě se při stavbách šetřilo na nepravém místě. Takže veškerá moje hygiena sestávala z vlastního lavoru a ručního ostřikovače, které jsem si dovezl z domova.

Varnou konvici jsem si pochopitelně také přivezl a zapínal jsem ji při každé návštěvě šatny, i když jsem zrovna nic vařit nepotřeboval, ale prostě jsem si takto přitápěl, protože v šatně byla pořád zima. Stejně tak jsem zapínal i fén. Po týdnu jsem už tu zimu odmítal dále snášet (“Co je moc, to je moc“) a požádal jsem proto ředitele závodu, („Líná huba – holé neštěstí“), ať mi ve městě koupí nějaké pořádné topné těleso, to moje fakt nemělo nejmenší šanci si s tou zimou a průvanem poradit a já jsem z toho byl už tak prochladlý, že jsem nedokázal spát víc než hodinu, aniž bych musel na záchod. Přes ledovou chodbu na ledový záchod.

Osmý den závodu mi ředitel závodu skutečně donesl malý, ale výkonný přímotop, že mi tedy půjčuje svůj vlastní. Zapojil jsem ho do zásuvky u dveří, aby hned poměřil síly s tím chladným vzduchem z chodby. Šatna se tak už další den stala téměř obyvatelnou, jen jsem ještě musel vyřešit to spaní, protože v oblasti mého lůžka studený průvan nad novým přímotopem stále vítězil. První nápad byl přestěhovat ten velký stůl a udělat si lůžko na jeho místě v protějším rohu místnosti, jenže stůl byl příliš těžký, to bych si musel přizvat někoho na pomoc. Druhý nápad byl, že bych si mohl ustlat přímo na tom stole, tam by mělo být větší teplo, protože dle zákonů fyziky by od studeného vzduchu byla slušnost, aby se držel při zemi.

Jak jsem si řekl, tak jsem i učinil. Na stole bylo o poznání tepleji, i když mi na hlavu trochu foukalo i tam. Objevil se ovšem jiný problém. Deska stolu byla dokonale hladká a při každém mém pohybu se matrace pohybovaly se mnou. „Žádný učený z nebe nespadl“, ale já ze stolu bych mohl. A to ještě rovnou na ten přímotop, takže úraz by byl jistý. Možná i požár. Zbyla tedy už jen poslední možnost. Ustlal jsem si pod tím stolem, utěsnil škvíry mezi deskou stolu a zdí a konečně jsem měl o něco klidnější spaní. I to nutné odskakování jsem místo do sousední místnosti vyřešil uříznutou plastovou láhví. Zato jsem se ale při vstávání párkrát praštil do hlavy a do kolen…

Počasí. Že to nebude nic moc, to jsem věděl už doma a vybavil jsem se na to. Jenže po každé zastávce v šatně jsem stejně nevěděl, co na sebe. Ne, že bych byl tak vybíravý, ale ze šatny jsem musel ujít těch 70 m na okruh, po něm dalších 130 m halou, a teprve pak jsem vyšel ven, abych zjistil, jak tam je a co jsem si měl obléct jiného. Někdy se to dalo vydržet, ale několikrát jsem musel obětovat metry i čas a jít se v dalším kole zase převlékat. A za chvíli bych byl mohl jít znovu, protože počasí se díky neustálému větru dokázalo rychle měnit. Za celý závod jsem napočítal pouhé tři dny, kdy bylo téměř bezvětří, jen mírný teplý vánek. Ve slunečných dnech ovšem moje zbrusu nová svítivě žlutá bunda Kalenji lákala hmyz, jeden čmelák mě dokonce obtěžoval opakovaně, vždycky na mě čekal, až vyjdu z haly.

Několikrát také samozřejmě zapršelo, ale naštěstí to nebyly celodenní lijáky, spíše jen krátké přeháňky. Do jedné z nich jsem zkusil pošetřit boty (i nohy) tím, že jsem si přes boty navlékl igelitové pytlíky, k ponožkám a elasťákům jsem je hezky několikrát dokola přilepil izolepou, a šusťáky jsem nechal přes, aby voda stékala. Bylo to dobré, ale jen tři kola, pak se začaly pytlíky trhat. Což znamenalo jít do šatny, protože kdybych si je chtěl sundat v tom prachu v hale, měl bych z toho všude těsto. Ani v šatně s umytýma rukama se mi nedařilo odlepit tu izolepu, tak musely na pomoc přijít nůžky. Těma to šlo rychle, bohužel i s jednou z těch nových drahých ponožek. „Dvakrát měř, jednou řež“. Sešít to půjde, ale až doma, tady už nadále použitelná nebyla. Aspoň, že jsem se přitom nestřihl ještě do nohy.

Ve známé písni se tvrdí, že „Severní vítr je krutý“, a zde byl ještě krutější o to, že po většinu závodu foukal do kopce proti. Pokud na chvíli ustal a nebylo zrovna pod mrakem, okamžitě jsem se potil, protože sluníčko tam na jihu už má svou sílu i v únoru. Jediné konstantní počasí bylo při průchodu halou, tam byla zima, ať venku bylo jak bylo. Asi tak, jako když v obchoďáku vejdete od regálů s čerstvě upečeným pečivem mezi regály s mraženým masem. Já mám doma v garáži teplotu kolem 12 stupňů, a když si odtamtud přinesu pivo, má tu správnou teplotu jako „ze sedmého schodu“. Tady jsem si ze šatny do haly přinesl plechovku (jakoukoliv, nejen piva) a za půl hodiny se to už nedalo pít, jak to bylo ledové.

Čímž se dostávám ke stravování. Už ta žlutá kaše po příjezdu byla varováním. První večeře pár hodin po startu – čočka. Vařená, samotná, téměř neochucená a hlavně studená. Druhý den cizrna, stejná úprava. K večeři vařené brambory, též samotné, opět studené. Následovaly dva dny dojídání zbytků, něco podobného jsem tu zažil i před třemi roky, ale tehdy to bylo o něco chutnější. Tady to byl nejprve několikrát mix dvojic z předchozích dnů a nakonec zbytky všech tří pochutin dohromady. Samozřejmě vše ledové. „Snídani sněz sám, o oběd se poděl s přítelem a večeři dej nepříteli.“ Tak velké nepřátele snad ani nemám, abych jim tohle předložil…

Po třech dnech krmení jako pro bezdomovce jsme k studeným bramborům měli studený párek, ale zřejmě jen jeden pro všech 12 závodníků, k večeři pak makaróny trochu umazané od kečupu. „Jez do polosyta a pij do polopita“. Tady to ani jinak nešlo. Měl bych dodat, že jsme dostávali jen tzv. obědy a večeře, snídaně se zvlášť nepodávala. To jenom ráno po příchodu pořadatel vybalil tácy s chleby, které ovšem připravil už večer před odchodem domů. Vše dokresluje příhoda, kdy nás jednou dopoledne pořadatel při průchodu halou zastavoval s tím, že pro nás právě připravil specialitu - čerstvý chleba s čerstvým máslem! Snahu bylo nutno ocenit, tak jsem si vzal rovnou dva.

Světlým okamžikem občerstvení byly výborné jogurty, které nám předkládali každý den přibližně o desáté. Sice ke konci závodu už měly prošlé datum spotřeby, zjevně je nakoupili před závodem ve velkém, ale zkažené nebyly, dokonce jsem si pak tři přivezl ještě domů. Ovšem „Jedna vlaštovka jaro nedělá“. Faktem je, že v průběhu závodu se pak strava trochu zlepšila, dokonce se sporadicky objevovaly i kousky masa, a já jsem si zvykl plánovat pauzy na doby těch dvou hlavních jídel, které jsem si ohřál v erární mikrovlnce a odnášel do své studené šatny. Něco jsem vlastně ani neohříval a po příchodu do šatny to šlo rovnou do pytle s odpadky. Jídla nám totiž vydávali podle seznamu, a když jsem si ho záměrně jako zapomněl vyzvednout, schovali mi ho. Takže odnést jsem si ho nakonec stejně musel.

Šetřit s odpadkovými pytli jsem nemusel, přivezl jsem si jich celou roli, ono stačilo, že mám v šatně zimu, tak proč by mi tam měly ještě smrdět odpadky. I když „Všechno má svoje místo a zdravej vzduch ho má venku.“ Tohle přísloví jsem si vymyslel… Odpadu jsem měl ale hodně, samozřejmě netříděného, a když jsem naplnil první pytel, musel jsem vyřešit nerudovský problém „kam s ním“? Odložil jsem tedy zatím plný pytel na chodbu a vydal se na další okruhy, během kterých musím vymyslet optimální logistiku likvidace odpadu. Tedy jen toho svého, nikoliv globálně.

Když jsem se ovšem při další zastávce v šatně vrátil ke svému pytli, zjistil jsem, že ho mezitím místní toulavé kočky rozsápaly. Sežraly, co se dalo, a zbytky roztahaly po chodbě. Tak jsem musel obětovat pár minut, něco sil a další pytel na úklid. Nadále jsem pak pytle vynášel vždy v noci, to většinou nebyl nikde nikdo, hlavně žádný z pořadatelů, který by si mohl všimnout, že vyhazuji i spousty těch pochoutek, co nám připravují. „Co oči nevidí, srdce nebolí.“ Kontejnery na odpad stály asi 20 m od okruhu, takže to velká zacházka nebyla.

Ty toulavé kočky ale byly tak drzé, že v noci navštěvovaly i tu naši občerstvovačku, to málo, co tam bylo, museli ještě pořadatelé schovávat pod poklopy. Což jsem vlastně ještě neuvedl, že tam byly většinou po celý den jen sušenky, oříšky, chipsy a okoralé chleby od snídaně. A taky jsem neuvedl, že jsme si všechno museli brát sami, pokud tam náhodou během dne jeden z pořadatelů na chvilku usedl, stejně nikomu nic nepodal, jen případně prstem ukázal, že pod nějaký poklop něco přidal.

K pití byla na občerstvovačce jen obyčejná voda, perlivá voda a jakási místní cola, kafe nebo čaj jsme si mohli uvařit v erární varné konvici, která ovšem nepatřila k nejvýkonnějším. Raději jsem si uvařil o přestávkách v šatně ve své a využíval termosku. Kromě té klasické na pití jsem také velmi ocenil další moji novinku - termosku na jídlo, kterou jsem dostal od dcery Evy k vánocům. V druhé polovině závodu jsem si ustálil režim, že po nočním odpočinku jsem si uvařil kafe, které jsem vypil v klidu v šatně, a do té termosky ovesnou kaši, kterou jsem pak jedl na etapy, a pořád byla teplá.

„Kam nechodí slunce, tam chodí lékař“. V propozicích sice byla uvedena lékařská služba 24 hodin denně, ale pokud odmyslíme fakt, že hlavní pořadatel, Costas, je profesí onkolog, zřejmě to měla být jen obdoba „přítele na telefonu“. Naštěstí moc potřeba nebyl. Sám od sebe jezdil ten propagovaný doktor jen 2 x týdně změřit nám tlak a zvážit nás, což vždy komentoval slovy „hmmm, hmmm“ (pochopitelně řecky), zapsal údaje do tabulky, a to bylo vše. Uvnitř té jeho ošetřovny určitě slunce v životě nebylo. Během závodu jsem shodil asi 7 kg a na vysoký tlak jsem se rozhodně léčit nemusel.

Jednou jsme ale doktora prostřednictvím služby u computerů volali uprostřed noci, to když Španěl Ricardo upadl, údajně spadl ze židle, když odpočíval a usnul na ni, přičemž se trochu odřel v obličeji. Proběhlo to ovšem tak, že místo doktora přijel šéf Costas, provedl základní ošetření a sebral Richardovi čip s tím, že pokračovat v závodě může až ráno, až ho prohlédne ještě ten oficiální doktor. („Více hlav – více rozumu“). Pravda je, že Ricardo ten odpočinek stejně už potřeboval.

Čímž se dostávám ke svým souputníkům. Je jasné, že běžci se v těch prvních dnech pohybují rychleji než já chodec, na to jsem zvyklý, takže jsem se nevzrušoval tím, že jsem poslední, a šel podle svého plánu. Situace se vyrovnala přesně po 6 dnech, Ricardo, Bill i já jsme byli v rozdílu jediného kilometru, jen ta Edda nám pořád utíkala. A nikdo z nás už ji pak v tomto závodě nedohnal. Ale ona je to mnohonásobná světová rekordmanka a do posledních dní byla schopna vždy aspoň chvilku běžet, takže žádná ostuda. Zato oba dva moji mužští soupeři postupně odpadali a ani jeden z nich závod nedokončil.

Dalšími spoluúčastníky byli běžci dosud nejdelšího okruhového závodu na světě, běhu na 5000 km. Těch bylo na trati 8, z toho jedna běžkyně. Čili zase ta paralela se Sněhurkou a sedmi přerostlými trpaslíky, jako před lety. Tahle Sněhurka se jmenovala Yang Huang-Lan, byla z Tchajwanu a říkali jsme ji „Taipejka“. Byla tam se svým přítelem a zjevně i partnerem, dalším z běžců, Japoncem Takasumim Senoo, odkázáni sami na sebe, stejně jako já. Každé ráno sice po orientálním způsobu uctivou úklonou pozdravili, ale jinak přes den se mnou moc nekomunikovali a jen drobnými krůčky společně ukrajovali další metry. Taky jsme se před tímhle závodem neznali, tak se asi s úctou k mému stáří trochu ostýchali.

To se ovšem změnilo jednou takhle po ránu. Sněhurka potřebovala pomoc. Marně bojovala s teplou bundou ve snaze nalézt otvor pro druhou ruku. Tož jsem přiskočil, tedy připajdal, požádal ji o ruku a zasunul do správného otvoru. Tu její ruku. „ Kdo chce kam, pomozme mu tam“. Byla šťastná a poděkoval mi nakonec i Japonec. Od té doby jsme si povídali častěji. Doprovázeli mě v závěru spolu s dalšími na mém posledním úseku a jejich sdílená radost byla opravdu upřímná. Oni sami pak v šedesátidenním limitu na metu 5000 km bohužel nedosáhli, i když Takasumi byl hodně blízko. Ale to už jsem sledoval jen z domova na internetu.

Stejně tak jsem sledoval z domova závěrečné kilometry třetího v konečném pořadí, Brazilce, který měl asi deset jmen, ale dohodli jsme se, že slyší na Clebertona. S tím jsem se taky předem neznal, ale na rozdíl od orientálců tenhle byl od začátku ukecaný až až. Věčně usměvavý, přátelský, samá legrace a přesto dokázal podat super výkon. Jeho žena Clarita, též velmi příjemná, běžela jeden z předzávodů, takže několik prvních dní mu ještě asistovala, ale pak odletěla a zůstal mu tam jen kamarád masér, který ovšem neuměl anglicky ani slovo, takže s tím jsme si moc nepokecali.

Když pak Clebertonovi na online výsledcích naskočila cifra 4999 km, zůstal jsem u monitoru, abych viděl (v cíli byla i online kamera) jeho průchod cílem. Dočkal jsem se až více než po dvou hodinách. On si v klidu počkal, až se sejde dost přátel a příznivců, zřejmě mu na ten závěr přiletěl i někdo z domova, a pak s nimi ten poslední kilometr prošel přímo manifestačně asi za půl hodiny. Jasný důkaz, že v takhle dlouhých distančních závodech nejde o každou minutu. Na rozdíl ode mě on svoji knihu vydal krátce po návratu domů a potěšilo mne, že mi tam věnoval jeden odstaveček.

Nejmenší z pomyslných trpaslíků byl stejně jako před třemi lety Řek Michail Maipas, se kterým už jsem absolvoval více závodů a občas si napíšeme i něco přes facebook. Ten byl mezi těmi běžci současně i nejstarší, v celkovém pořadí skončil šestý za výše jmenovaným Japoncem, do pětitisícovky mu ale chybělo více než 500 km. O pár desítek kilometrů za ním skončil nejmladší ve startovním poli, Rumun Adrian Bontiu, který to bral zjevně s nadhledem, chtěl těch 60 dní absolvovat hlavně ve zdraví.

Na poslední místo se v závěru závodu propadla Sněhurka Yang neboli „Taipejka“, ona několik posledních dní už vynechala kvůli zdravotním potížím, ale Covid-19 to zřejmě nebyl, protože nikdo jiný z té naší party neonemocněl. A ona už za pár týdnů sdílela na facebooku fotky z dalších akcí. My jsme byli prakticky po celou dobu závodu izolováni od okolního světa a vzhledem k tomu neustálému nepříjemnému větru většina z nás běhala či chodila s šátkem přes dýchací otvory, takže jsme vlastně předem dodržovali ještě nenařízená hygienická opatření. A v tom vichru by se virus do huby stejně netrefil…

Druhý z rumunských běžců Nicolae Buceanu, kterého jsem předtím znal jen podle jména, mě překvapil poměrně robustní postavou a ještě více svým výkonem. Od počátku držel krok s hlavním favoritem Pawlem Žukem a zhruba od poloviny závodu začínal mít dokonce drobný náskok. Přesto neopomíjel společenskou stránku závodu a občas komunikoval i se mnou. Jednou takhle odpoledne u mě přibrzdil a požádal mě, zda by bylo možné, abych večer ve 20 hodin místního času na chvilku zastavil v prostoru za cílem. Proč ne, já mám času dost.

Takže jsem si ty svoje okruhy načasoval, abych tam nečekal zbytečně dlouho, a byl jsem zvědav, o co jde. A bylo to fakt překvapení. Nikola s několika tisíci kilometry v nohou poklekl a před námi přede všemi s prstýnkem v ruce požádal svoji dívku Alisu o ruku. Svatbu hlavního pořadatele během závodu jsem už zažil před lety v Antibes, ale zásnuby vedoucího závodníka? Ono vlastně ten den bylo zrovna Valentýna. A byl přípitek a byl taky dort, a to ne ledajaký! Byly totiž na něm vyvedeny z marcipánu vlajky zemí všech přítomných závodníků a každý dostal ten svůj kousek. Opět jsem tedy v Athénách zhanobil státní zástavu, tentokrát tím, že jsem ji sežral…

Brazilec Cleberton prohlásil, že tam u nich je mimo jiné také pastorem, tak snoubencům chtěl udělit požehnání, načež zjistil, že jeho anglický slovník neobsahuje dostatek vhodných slov, takže to zkrátil na přání hodně štěstí a zdraví. No a po té hezké společné chvilce jsme se zase dali do práce na okruhu. „Bez práce nejsou koláče.“ Ani dort. Ale koláče taky byly. Krásná čerstvá snoubenka Alisa, která se o svého Nikolu starala po celou dobu závodu, mu totiž kromě obvyklého servisu taky občas něco upekla a podělila se pak se všemi. Vypomáhala také pořadatelům s mazáním chlebů a další přípravou občerstvení.

Ten vlajkový dort ale nedělala ona, o těch zásnubách samozřejmě předem nevěděla. Dort přivezla Polka Agnieszka, která v Athénách žije a zajišťovala pravidelně přísun zásob pro Pawla. Nejen potravin, odvážela a přivážela také z letiště Pawlovy pomocníky, kteří se tu zhruba po týdnu střídali. A nám ostatním někdy přivezla na přilepšení stravy pomeranče nebo čokoládu. I přes ten komfortní servis ale Pawel neobhájil loňské prvenství z tisícimílového závodu a skončil nakonec druhý za zasnoubeným Rumunem.

Nakonec jsem si z běžců nechal Itala Danielle Alimontiho, toho, který mne před třemi roky doprovázel v posledním okruhu závodu na 1000 km. Od té doby jsme se potkali na několika dalších závodech a on mne vždy tituluje „numero uno“. On se často při závodu dostává do stavu, že to vypadá, že musí každou chvíli upadnout, což se mu už tedy také podařilo, ale po krátké pauze se zase dokáže vzchopit, a zatímco před třemi lety jako jediný zvládl 1000 mil, tentokrát jako čtvrtý v pořadí zvládl i 5000 km. Do časového limitu 60 dní mu zbýval jeden jediný. Zajímavé je ještě to, že závod dokončil už v čase karanténního uzavření Itálie, takže mu pak trvalo asi 14 dní než se vůbec dostal z Řecka domů.

Tak že bych už konečně napsal taky něco o tom, jak probíhaly moje kilometry? No přece “Pomalu, ale jistě“. V podstatě až do 1000 km jsem se držel svého plánu a když jsem tuto metu v závěru čtrnáctého dne překonal, navzdory přísloví „Neodkládej na zítra, co můžeš udělat dnes“, jsem další kilometry odložil na zítra. Doma tohle přísloví vyznávám v pozměněné podobě: „Neodkládej na zítra, co můžeš sežrat dnes.“ Ovšem po té delší přestávce se moje denní kilometráž snížila, čekalo mě ještě přes 600 km a musel jsem už dělat více přestávek k obnovení sil. Také moje psychická odolnost ke konci závodu ztrácela na síle, vždycky když jsem šel s kopce (a se mnou už to šlo taky s kopce) a viděl dole pod dálnicí jet tramvaj, říkal jsem si, už abych v ní seděl a jel zase na hotel. A těšil jsem se taky na pořádnou teplou sprchu. A pořádnou teplou večeři.

A taky jsem se těšil na muziku z toho nového přehrávače. On totiž po pár hodinách provozu byl hned první den vybitý a já jsem si neuvědomil, že tento typ má speciální nabíjecí kabel, a ten zůstal doma. Což jsem si pochopitelně nenechal pro sebe a po telefonu jsem si leckomu postěžoval. Tak vznikl nápad, že mi dcera může kabel poslat poštou, budu tady ještě dost dlouho na to, aby došel. A při té příležitosti mi okopíruje z příručky k Berlingu skříňku s rozmístěním pojistek. Adresátem byla manželka ředitele závodu, a přestože hned druhý den po odeslání dostala zprávu, že má na cestě zásilku ze zahraničí, vyzvedla ji na poště až více než po týdnu. („Pozdě, ale přece.“)

Takže to nakonec dopadlo dobře a já jsem si aspoň na poslední tři dny konečně mohl pustit plody mého podzimního úsilí z Rádia folk. Pravda, předvánoční reklamy v polovině února nebyly zrovna aktuální, ale byla to konečně změna, a já se natolik soustředil na texty těch folkáčů, že jsem zapomínal, že jdu do kopce a že to bolí. Ale nedokázal jsem se už soustředit na to, abych v textech hledal nějaké nesrovnalosti jako posledně. Snad jen u písničky Josefa Zocha „Balíček čokolády“ jsem si představoval tu náhodu, jak „jedna dívka stojí tu“, letec ji z letadla vyhodí zmíněnou pochutinu, a ta jí padne do klína. Stojící dívce. To teda byla trefa! I když „spadnout do klína“ vlastně jako metafora taky patří mezi běžná rčení, tak kdo ví, kam to vlastně spadlo.

Během závodu jsem se ovšem rozptyloval spoustou dalších věcí. Kromě obvyklého každodenního telefonování a komunikace přes Facebook jsem přístroj využíval i jinak. Musel jsem si například průběžně stahovat došlé faktury, a taky je zaplatit. To jsem ale dělal v klidu studené šatny, kdežto za chůze jsem dokázal číst zprávy, sportovní výsledky a sledovat i celý průběh biatlonového mistrovství světa. Taky jsem si online vsadil sportku, ale nevyhrál jsem. Přítel Ivo z Colorada mi posílal veršované povzbuzování a matematické propočty, kterých jsem si ale moc nehleděl, já jsem si šel svoje tempo. Zato na ty jeho říkanky jsem musel občas reagovat taky ve verších, což mě vždy aspoň na chvíli zaměstnalo. A taky jsem si musel několikrát vyprat, hlavně ponožky.

No a pak se blížila ta chvíle, kdy jsem se já blížil do cíle. Po závěrečném průchodu cílovým prostorem a posledním čipovým záznamem mě ještě čekalo těch 343 metrů, kde už byl konečný čas doměřen ručně. Pán od computerů se stopkami v ruce mi dal klidně pár metrů náskok, byl si asi dost jistý, že po 1609 km v nohách už mu do kopce neuteču. Připravil jsem si už předem slušné oblečení, českou vlajku a svůj foťák, kterého se tentokrát ochotně ujal Brazilec, sympatická Polka Edyta si vzala můj mobil, abych měl pro jistotu taky pár fotek na něm, přidali se ke mně pořadatelé a téměř všichni další závodníci, a já jsem si s mezinárodním doprovodem užil těch pár minut slávy. A bylo po všem.

Ještě jsem samozřejmě chvilku pobyl a konverzoval, ale pak jsem si sbalil nejnutnější věci a konečně jsem tou vysněnou tramvají odjel na hotel. Den poté jsem se zase vrátil na místo činu a začal pomalu likvidovat svůj domov uplynulých čtyř týdnů. Sem tam jsem už i pár věcí přesunul do auta. Navečer jsem zase přesunul sebe na hotel. A pak taky do jedné z restaurací, kdy jsem si dopřál velkou porci kebabu.

Další dopoledne jsem téměř dokončil stěhování do auta, v šatně už jsem nechal jen pár věcí, kterým bylo lépe tam než přes den v autě, hlavně nápoje, a po obědě, který byl tentokrát docela jedlý, jsem vyrazil ještě do města spatřit Akropoli, dát si ve Smile na rozloučenou alespoň pivo a tramvají opět na hotel a na kebab.

Ráno jsem naložil zbytek věcí do auta, každému ze závodníků věnoval jedno nealkoholické pivo, kterých mi zbylo dost, a dle obrázku úspěšně vyměnil příslušnou pojistku v autě. Pak jsem ještě obětoval místním bohům za to, že se závod podařil. A byla to opravdu velká oběť, protože jsem do popelnice vyhodil své oblíbené pantofle, které se už sotva držely na nohou (mých). Cestou zpět jsem byl ve Vranje opět jediným hostem na hotelu a kromě hodinové fronty na srbskomaďarské hranici proběhla cesta zpět hladce, i s tou frontou jsem poslední den ujel 1230 km za 14 hodin…

Nakonec trochu statistiky. Denní dávky kilometrů byly 95, 75, 73, 70, 69, 78, 65, 70, 66, 75, 61, 68, 65, 71, 48, 64, 62, 65, 60, 53, 60, 62, 59, 65. Tj. 1599 km za 24 dní, těch posledních 10 km už jsem si v klidu došel za 2 a půl hodiny následujícího závodního dne. Přesný čas 24 dní 2:30,23. Ty dny jsem počítal od doby startu, čili od 15 hodin místního času. Průběžné výkony: po šesti dnech jsem měl 460 km, za 10 dní 736 km a 1000 km za 13 dní, 22:27,29.

Co říci na závěr? „Nevstoupíš dvakrát do stejné řeky.“ Já jsem tedy vstoupil a přestože to bylo tvrdé a kruté, nelituji toho. Zapsal jsem se opět do chodecké historie, nejen české, ale i světové, závod na 1000 mil v kategorii nad 65 let (a ani nad 60 let) přede mnou ještě nikdo neabsolvoval a zatím ani nevím o tom, že by se někdo v mém věku na podobnou akci chystal. A i když časem můj výkon někdo překoná, to prvenství už mi nikdo nevezme. Znovu opakuji „Nikdy neříkej nikdy“, ale teď jsem si řekl, že o delší vzdálenosti už se fakt pokoušet nebudu.

„Odvážnému štěstí přeje“ a „Kdo se bojí, nesmí do lesa.“ Ani do Athén. Jo, a málem bych zapomněl, téměř celý závod jsem absolvoval jak? No přece S KAPKOU U NOSU !

(únor 2020)

Knihu S KAPKOU U NOSU lze zakoupit na https://bookla.cz/eshop/produkt/s-kapkou-u-nosu

Ukázka z knihy S KAPKOU U NOSU

(vyšla v dubnu 2024)

Naprosto dominantní postavení v mých vzpomínkách závod v Le Luc ovšem bude mít Luigi. Francouzský běžec o něco málo starší než já, který se na mě zavěsil druhý den závodu. Měl cíl poprvé v životě překonat metu 500 km a že prý mu někdo poradil, ať se drží mě, že já to půjdu najisto a rovnoměrně. Takže začal chodit či poklusávat v mé těsné blízkosti.

Samozřejmě jsme spolu také pohovořili, ze začátku jen tak obecně, kdo jsme, co jsme, a něco z našich dosavadních sportovních výkonů. Postupně jsem ovšem získával dojem, že jeho zájem o mne není jen sportovní, že on je zřejmě stoprocentně čtyřprocentní. No napadlo by vás něco jiného, když mi složil básničku, volně přeloženo: „Luigi je paf, z Jaroslaf“?

To, že za mnou funěl, posmrkával, pochrchlával a poflusával by mi ještě tak nevadilo, to jsem mu oplácel tím, že jsem mu prděl pod nos, ale nějak jsem si s ním najednou už neměl, co říct, a taky jsem zaregistroval, že naše dvojice se stala terčem vtipných poznámek několika dalších účastníků. Samozřejmě k obrovské radosti mého kouče Karla.

Snažil jsem se tedy Luigiho nějak zbavit. Nejprve tím, že jsem u svého auta zastavil na občerstvení. On zůstal také stát a počkal na mě. Po několika dalších kolech jsem mu oznámil, že si dávám delší pauzu, ať pokračuje sám. Oukej, Jaroslaf, oukej. Vyrazil jsem na trať asi po deseti minutách, protože to by měl být někde na druhé straně okruhu, a tento odstup by nám mohl pár hodin vydržet. Bohužel, on na mě celou dobu čekal u svého stanoviště za zatáčkou.

Protože jsem byl zrovna chvilku odpočatý, zkusil jsem do táhlého stoupání v polovině okruhu nasadit trhák. Zrychlené tempo jsem pak ještě držel i na rovině a bál jsem se otočit. Ale kroky jsem za sebou neslyšel. Ohlédl jsem se až za další zatáčkou a Luigi nikde. Po chvíli mi jeden z předbíhajících běžců oznámil, že Luigi v kopci upadl. Takže jsem ho i za tuto cenu aspoň na chvíli setřásl.

Moje škodolibá radost ovšem neměla dlouhého trvání. Zhruba po půlhodině už na mě zase čekal. Krvavý obličej, krvavé ruce a v obou nosních dírkách narvané obrovské tampóny. Aj em oukej, Jaroslaf, oukej. Tohle už jsem nedal. Měl jsem totiž pocit, že jeho náklonnost ke mně tím zraněním ještě vzrostla a fakt jsem se bál, že na mě bude těma krvavejma rukama sahat. Tak jsem prostě u svého auta zastavil a na rovinu mu řekl, že chci chodit sám, abych mohl v klidu poslouchat muziku.

V posledních dvou dnech už jsem pak měl od Luigiho docela pokoj, jemu na rozdíl ode mne zjevně docházely síly a já už se těšil na svůj nový osobní rekord, ke kterému jsem s rezervou směřoval. Jen jsem Karlovi nakázal, aby hlídal, že Luigi není příliš blízko přede mnou nebo za mnou. Hlavně za mnou, až si budu mazat prdel indulonou...

Ukázka z knihy ROK 68

(vydání plánované v roce 2025)

Rok 68 – den 69

Ráno moudřejší večera i přes pár vypitých piv, a tak jsem usoudil, že bych tu síť do dveří přece jenom vzal, je pátek, zpátky mohu jet až v pondělí, tak to by mohla přijít, když ji hned teď objednáme. Jenže Luboš už tu za 79 Euro nemohl na e-bay najít, ovšem naskočila mu tam jiná, sice s poznámkou „poškozený rám“, ale stála jen 39. Ten rám byl podle popisu jen poškrábaný, a to mi naprosto nevadí, protože mi ho doma stejně poškrábou zvířata. A cena je super. Tak jsme ji objednali.

Do Francie jsem odjel až před polednem, na těch 200 km jsem měl času dost. Cestou jsem se stavil jako tradičně v obchoďáku Cora u St.Avold, potřeboval jsem si tam hlavně v lékárně nakoupit zásobu bezkonkurenčních krémů na nohy proti tvorbě puchýřů Akileine NOK. K mému zděšení ale lékárna u vchodu byla zrušená, a to tam nakupuji už nejmíň 20 let. Tak jsem si zanadával a šel koupit aspoň čerstvou bagetu, no a při odchodu druhým východem jsem zjistil, že lékárna je přestěhovaná tam. Mastičky měli.

Místo závodu bylo na takovém ostrůvku mezi rameny řeky Mosely, spojeném se zbytkem města silnicí, která na mapě vypadala docela majestátně, ovšem navigace mě na ni ne a ne navést. Teprve když jsem jel okolo asi počtvrté, pochopil jsem, že to má být ten malý můstek, po kterém jdou zrovna dvě ženy s kočárky. Zaparkoval jsem nejprve na velkém hliněném parkovišti, že prozkoumám okolí, ale po pár minutách šla kolem jedna ze známých Francouzek, tak jsem se zeptal, zda neví, jestli by bylo možné parkovat támhle pod těmi stromy, kde je to ovšem označené jako soukromé. Prý bez problémů, tak jsem se tam přesunul a dobře jsem udělal. Vydal jsem se hledat prezentaci, kde jsem dostal startovní číslo, medaili a tričko, startovné po mně nikdo nechtěl, já jsem se tedy taky nikoho neptal. Pak jsem si šel projít závodní okruh a hned po prvních pár metrech se mi chtělo odjet pryč, protože v tomhle terénu to nemůžu přežít se zdravýma nohama. Třista metrů souvislá vrstva kamení a vedle cesty nejde jít ani po trávě. Vlastně bych odjet hned mohl, tričko a medaili mám a víc stejně nedostanu.

Pak začalo jemně pršet, tak jsem v krytu stromu a zadních dveří Berlinga povečeřel, ztrestal dvě Holby a zalezl do auta. Musím přiznat, že takhle dobře a tak dlouho už jsem se nevyspal, ani nepamatuju. Asi pomohlo to bubnování deště do střechy. A prášek na spaní. Dokonce jsem jen dvakrát vstával k sousednímu stromu, to doma jdu za noc i pětkrát.

Rok 68 – den 219

Tak nakonec bylo všechno trochu jinak, frézu jsem koupil už dopoledne, v prodejně mi ji sestavili a předvedli, tedy jen tak nasucho, abych pak neměl sníh či vodu v autě, do kterého mi ji ochotně naložili. Na stadionu už jsem to musel zvládnout sám. Vytáhnout 55 kg z auta na zem, aby mi to přitom neupadlo, to nepatří mezi mé oblíbené činnosti. Nicméně se to podařilo bez zlomenin rukou či páteře. Ani houser se nedostavil a auto zůstalo taky celé.

Frézu jsem odvezl na dráhu a chtěl ji nastartovat. Po několika marných pokusech jsem usoudil, že bez benzínu to asi nepůjde, musel jsem tedy s frézou odjet někam pod zámek a dojet si k nejbližší pumpě. Já jsem s tím počítal, plastový kanystr jsem v autě měl, ale myslel jsem si, že na to vyzkoušení mi bude stačit to, co mi nalili v prodejně. Do frézy, ne do mě. Musel jsem na zkoušku najít nějaké optimální místo, v popisu frézy stojí, že odhazuje sníh do vzdálenosti 9-12 metrů, tak abych si ho nenaházel někam, kde ho nechci. Což nehrozilo, fréza se sice do těch 10 cm sněhu odvážně zakousla, ale pak si jen lehce ublinkla těsně před sebe a chcípla. Totálně ucpaný odhazovací komín. Řekl jsem si, že je to asi jen kvůli jejímu prvnímu seznámení se sněhem, ale mýlil jsem se.

Sice jsem pak za dvě hodiny projel dráhu 4x dokola, dvakrát v první, dvakrát v poslední, ale ucpávala se mi každou chvíli a její rekord v odhození sněhu byl pod dva metry. A rychleji prostě nejede. Takže shrnuto a podtrženo, výkonem jsem značně zklamán, sice se přitom nenamáhám tolik jako při ručním uklízení, ale čas na to padne stejný, ne-li delší. Zítra to skočím zkonzultovat do té prodejny, třeba je jen něco špatně namontované. Čemuž by nasvědčoval i fakt, že mi v závěru té zkušební jízdy upadlo kolo, zřejmě nebyl dotažený upevňovací šroub. Jestli tam vůbec nějaký byl, protože jsem ho nikde na dráze nenašel.

Rok 68 – den 296

Dopoledne velký nákup v Penny, hlavně kvůli kocourovým granulím, které jsou zrovna tento týden v akci, a potom čtyřicetiminutová procházka po Bradleci, tentokrát bez Berunky, sic jsem předem nevěděl, kam mne kroky zavedou. A pak rychle domů na ten zbytek guláše…

Zase jsem to udělal!!! To je hláška z mého oblíbeného seriálu „Jak jsem poznal vaši matku“, kdy se Marshal, jedna z hlavních postav, příšerně ožere a potom prohlásí, že už to nikdy neudělá. Následuje několik střihů z dalších dílů seriálu, kdy vpadne do dveří totálně našrot a vítězoslavně pronese tu hlášku. Já jsem se tedy na rozdíl od něj neožral, ale přežral. To se mi občas stane, když mám něco dobrého a je toho hodně. A taky si vždycky slíbím, že už to víckrát neudělám. Jenže on ten guláš od včerejška byl naprosto špičkový, a to, že ho zbyly ještě dvě poctivé porce, mě nemohlo zastavit. I té česnečky bylo trochu víc než obvyklá porce. Prostě: „Zase jsem to udělal“! Ale aspoň jsem se potom natolik ovládl, že jsem si dal jen jedno pivo.

Podpořit moji tvorbu můžete zde:

Zašlete libovolnou částku použitím QR Platby (přednastaveno je 200 Kč) nebo přímo na můj účet 51-6808750207 / 0100 s poznámkou "kniha".

Děkuji předem.

Autor